Odvolací disciplinárny senát						   1 Dso 2/2015

ROZHODNUTIE

	Odvolací disciplinárny senát, zložený z predsedu senátu JUDr. Františka Ševčoviča 
a členov senátu doc. JUDr. PhDr. Miroslava Slašťana, PhD., JUDr. Štefana Lesňáka, 
JUDr. Ivana Roháča, a JUDr. Blaženy Stašíkovej, v disciplinárnej veci vedenej proti 
JUDr. P. F., JUDr. M. L., sudcom N. a JUDr. P. P., sudcovi Krajského súdu v Ž., na verejnom zasadnutí dňa 10. decembra 2015, o odvolaní m. proti rozhodnutiu prvostupňového disciplinárneho senátu zo dňa 05. mája 2015, sp. zn. 1 Ds 1/2014, takto

rozhodol:

	Podľa § 131 ods. 4 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene 
a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov, odvolanie m. zo dňa 
19. júna 2015, proti rozhodnutiu prvostupňového disciplinárneho senátu sp. zn. 1 Ds 1/2014, 
zo dňa 05. mája 2015,  zamieta  

a podľa § 9 ods. 3 zákona č. 301/2005 Z. z. Trestný poriadok v znení neskorších predpisov v spojení s ust. § 150 ods. 2 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich                 a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov vec vracia prvostupňovému disciplinárnemu senátu na rozhodnutie o vine JUDr. M. L. a JUDr. P. P.

Odôvodnenie

	V disciplinárnej veci navrhovateľa, m., vedenej na základe ním podaného návrhu 
na začatie disciplinárneho stíhania dňa 06. novembra 2014 proti JUDr. P. F., sudcovi N., 
JUDr. M. L., sudcovi N. a JUDr. P. P., sudcovi Krajského súdu v Ž., v čase skutku napadnutom disciplinárnym návrhom dočasne pridelenému na výkon funkcie sudcu N., samostatne 
na každého z uvedených sudcov, disciplinárny senát dňa 05. mája 2015 podľa § 124 písm. a/ zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich, disciplinárne konanie zastavil.
	Disciplinárne stíhanie bolo vedené pre závažné disciplinárne previnenie podľa § 116 ods. 2 písm. g/ zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich, ktorého sa mali JUDr. P. F., JUDr. M. L. a JUDr. P. P. dopustiť tým, že „v právnej veci vedenej pod sp. zn. 1To/10/2013, nerozhodli o žiadosti obžalovaného Š. S. o prepustenie z väzby na slobodu, doručenej N. dňa 
7. februára 2014, hoci podľa ustanovenia § 79 ods. 3 Trestného poriadku tak mali urobiť bez meškania a rozhodoval o nej až dňa 16. apríla 2014 Špecializovaný trestný súd potom, ako mu bol dňa 04. apríla 2014 vrátený spis spolu s uznesením N. zo dňa 26. februára 2014, sp. zn. 1To/10/2013, o zrušení rozsudku Špecializovaného trestného súdu zo dňa 16. októbra 2013, 
sp. zn. PK-1T/15/2013, s nerozhodnutou žiadosťou obžalovaného o prepustenie z väzby 
na slobodu“.

	Prvostupňový disciplinárny senát zastavil disciplinárne stíhanie podľa § 124 písm. a/ zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a o zmene a doplnení niektorých zákonov 
v znení neskorších predpisov, nakoľko zistil, že návrh m. na začatie disciplinárneho konania 
zo dňa 06. novembra 2014 bol podaný oneskorene. V rozhodnutí prvostupňového disciplinárneho senátu zo dňa 05. mája 2015, sp. zn. 1 Ds 1/2014, je predovšetkým uvedené, 
že: „z predloženého spisového materiálu mal disciplinárny senát preukázané, že N. uznesením, sp. zn. 2 Tost 12/2014, zo dňa 23. apríla 2014 podľa § 194 ods. 1 písm. a/ Tr. zák. zrušil uznesenie Špecializovaného trestného súdu v Pezinku, sp. zn. PK 1T 15/2013 zo dňa 
16. apríla 2014 a podľa § 76 ods. 1 Tr. por. obžalovaného Š. S. prepustil z väzby na slobodu. Predmetné uznesenie bolo M. doručené dňa 09. mája 2014, čo vyplýva tak z návrhu na začatie disciplinárneho konania, ako aj z predloženého zberného spisu N., sp. zn. 2 Tost 12/2014. 
Z početných mediálnych správ (doposiaľ dostupných na rôznych internetových portáloch) je zrejmé, že m. poskytol dňa 24. apríla 2014 vyjadrenie v znení, že: „M., T. B. vyjadruje vážne znepokojenie nad tým, že bol z väzby prepustený človek obžalovaný z obzvlášť závažného zločinu úkladnej vraždy, ministerstvo preto prípad v rámci svojich kompetencií podrobne preverí a zváži ďalší postup, vrátane možnosti podania mimoriadneho opravného prostriedku“. V tejto súvislosti disciplinárny senát v rámci predbežného šetrenia vyžiadal z M. správu, doručenú disciplinárnemu senátu dňa 28. apríla 2015, v ktorej m. oznámilo, že predmetné stanovisko odoslalo tlačovým agentúram SITA, TASR tlačové oddelenie m. po konzultácii 
s m. Išlo o reakciu na medializované informácie s tým, že v čase tohto vyjadrenia m. nedisponovalo informáciami zo spisu a m. deklaroval, že prípadom sa bude m. v rámci svojich kompetencií zaoberať. Na podklade uvedeného mal tak disciplinárny senát preukázané, 
že m. mal dňa 24. apríla 2014 vedomosť o prepustení obžalovaného J. S. z väzby na slobodu. Návrh na začatie disciplinárneho konania vo vzťahu ku všetkým menovaným sudcom bol podaný osobne na disciplinárnom senáte M. dňa 06. novembra 2014. Z takto zisteného stavu dospel disciplinárny senát k záveru, že vznesená námietka premlčania z dôvodu oneskorene podaného návrhu na začatie disciplinárneho konania je dôvodná."

	Proti tomuto rozhodnutiu prvostupňového disciplinárneho senátu podal m. dňa 
19. júna 2015 odvolanie a navrhol, aby odvolací disciplinárny senát v zmysle ustanovenia § 131 ods. 4 zákona č. 385/2000 Z. z. a ust. § 321 ods. 1 písm. a/ a písm. b/ Trestného poriadku 
per analogiam rozhodnutie disciplinárneho senátu zo dňa 05. mája 2015, sp. zn. 1 Ds 1/2014, zrušil a vrátil vec súdu prvého stupňa, aby ju v potrebnom rozsahu znovu prejednal a rozhodol.

	M. sa predovšetkým nestotožnil s argumentáciou prvostupňového disciplinárneho senátu, podľa ktorej bol návrh na začatie disciplinárneho konania podaný oneskorene a mal 
za to, že: „návrh na začatie disciplinárneho konania podal včas, teda návrh bol doručený Najvyššiemu súdu SR skôr ako uplynula subjektívna alebo objektívna lehota na podanie disciplinárneho návrhu v zmysle § 120 ods. 7 z. č. 385/2000 Z.z.. Začiatok plynutia subjektívnej lehoty na podanie disciplinárneho návrhu je podľa navrhovateľa spojený s doručením rozhodnutia N., ktorým tento rozhodol o prepustení obžalovaného S. z väzby na slobodu zo dňa 23. apríla 2014 sp. zn. 2 Tost 12/2014, pretože až doručením tohto rozhodnutia získal navrhovateľ pemzum informácií, ktoré boli potrebné pre posúdenie skutku ako disciplinárneho previnenia. Predmetné rozhodnutie bolo navrhovateľovi doručené dňa 09. mája 2014. V zmysle § 120 ods. 7 zákona č. 385/2000 Z. z. možno návrh na začatie disciplinárneho konania podať 
na disciplinárnom senáte do šiestich mesiacov odo dňa, keď sa orgán oprávnený podať návrh dozvedel o disciplinárnom previnení, najviac však do dvoch rokov odo dňa spáchania disciplinárneho previnenia, a ak ide o disciplinárne previnenie, ktorého sa sudca dopustil zavineným konaním, ktoré má za následok prieťahy v súdnom konaní, najneskôr do štyroch rokov odo dňa spáchania tohto disciplinárneho previnenia. Disciplinárny senát sa stotožnil 
s argumentáciou obhajoby a podľa odôvodnenia svojho rozhodnutia považuje za skutočnosť rozhodujúcu pre posúdenie konania sudcov ako disciplinárneho previnenia, vyjadrenie navrhovateľa pre média dňa 24. apríla 2014. Svoje rozhodnutie odôvodňuje tým, že pre navrhovateľa neboli relevantné dôvody rozhodnutia, ktorým bol obžalovaný prepustený z väzby na slobodu. Pričom uvádza, že k rozhodnutiu navrhovateľa podať návrhy na začatie disciplinárneho konania, mohlo bezpochyby dôjsť už nasledujúci deň, t.j. dňa 25. apríla 2014. Je pravdou, že navrhovateľ poskytol pre média dňa 24. apríla 2014 vyjadrenie o tom, že m. prípad v rámci svojich kompetencií podrobne preverí a zváži ďalší postup vrátane možnosti podania mimoriadneho opravného prostriedku, avšak z mediálnych správ bola zrejmá len tá skutočnosť, že senát N. prepustil obžalovaného pre procesné pochybenia na slobodu. Teda 
z mediálnych správ nebolo zrejmé kto, kedy, akým spôsobom, a v ktorej veci mal procesné pochybiť, resp. aký procesný postup predchádzal rozhodnutiu o prepustení obvineného 
na slobodu. Naviac, informácie z médií sú častokrát nepresné, neurčité a výsostne laickej povahy. Z médií nemohol navrhovateľ žiadnym spôsobom zistiť, akými úvahami sa spravoval senát N., ktorý rozhodol o prepustení obvineného z väzby na slobodu a určite nemohol 
z mediálnych informácií dospieť k akémukoľvek záveru o disciplinárnom previnení a vymedziť skutok tak, ako sa to snaží naznačiť obhajoba. Médiá neuvádzali také skutočnosti, ktoré by bolo možné považovať za relevantné informácie o spáchaní možného disciplinárneho previnenia.                     V uvedenom čase navrhovateľ nedisponoval žiadnymi informáciami o konaní a len oznámil, 
že sa bude prípadom v rámci svojich kompetencií zaoberať. Navrhovateľ zisťuje skutkový stav spravidla na základe podnetu, na základe ktorého začne prešetrovať skutočnosti obsiahnuté              v podnete. Dátum doručenia podnetu (v tomto vyjadrenie navrhovateľa pre médiá) však nie je zhodný s momentom, kedy sa navrhovateľ dozvie o disciplinárnom previnení v zmysle § 120   ods. 7 zákona č. 385/2000 Z. z. Vedomosť o disciplinárnom previnení totiž predpokladá zistenie skutkového stavu veci, predovšetkým naplnenie všetkých znakov skutkovej podstaty disciplinárneho previnenia. V tomto prípade až doručením rozhodnutia N. sp. zn. 
2 Tost 12/2014, teda dňa 09. mája 2014, mohol navrhovateľ posúdiť, či došlo 
k naplneniu všetkých znakov skutkovej podstaty disciplinárneho previnenia. Pred momentom doručenia rozhodnutia N. o prepustení z väzby nebolo možné zistiť subjekt, objekt, 
ani subjektívnu alebo objektívnu stránku prípadného disciplinárneho previnenia, teda nebolo možné vymedziť žiadnu z náležitostí kvalifikovaného návrhu na začatie disciplinárneho konania tak, ako tieto náležitosti kogentne stanovuje § 120 ods. 8 zák. č. 385/2000 Z. z. Ani dôvody uvádzané v rozhodnutí prvostupňového disciplinárneho senátu neodôvodňujú a nepodporujú jeho úvahu o tom, že lehota na podanie disciplinárneho návrhu začala navrhovateľovi plynúť dňom nasledujúcim po jeho všeobecnom mediálnom vyjadrení, t.j. dňom 25.04.2014. 
Zo skutočnosti, že m. ako osoba aktívne legitimovaná na podanie návrhu, nie je viazaný odôvodnením rozhodnutia o prepustení z väzby, ako aj skutočnosť, že postačuje dôvodné podozrenie, že došlo k disciplinárnemu previneniu, je možné vyvodiť len ten záver, 
že všeobecná mediálna informácia o prepustení obvineného na slobodu neobsahovala také informácie a skutočnosti, z ktorých by bolo možné usúdiť na dôvodné podozrenie o spáchaní disciplinárneho previnenia. Z tejto informácie totiž žiadnym spôsobom nevyplývala ani len osoba prípadne osoby, voči ktorej by disciplinárne stíhanie malo byť vedené a už vôbec nie skutok, jeho chronológia, ani základné dôvody, žiadnym spôsobom sa z informácií poskytnutých v médiách nedalo zistiť, v čom malo spočívať procesné pochybenie, a kto ho zavinil. 
Ak by v tomto čase malo existovať dôvodné podozrenie o spáchaní disciplinárneho previnenia, musel by navrhovateľ disponovať už 24.04.2014 takými informáciami, ktoré by mu aspoň umožnili k podozreniu , jeho dôvodom a to vo vzťahu ku konkrétnej osobe vôbec dospieť. Inak podozrenie nie je možné považovať za dôvodné, teda nedosahuje takú kvalitu, aby mohla začať plynúť subjektívna lehota v zmysle § 120 ods. 7 zák. č. 385/2000 Z. z. Predbežné právne posúdenie totiž nie je možné uskutočniť na základe informácie o prepustení z väzby obvineného na slobodu, bez ďalšieho. Už zo samotného delenia lehôt, ktoré navrhovateľovi plynú 
v súvislosti s jeho oprávnením podať návrh na začatie disciplinárneho konania, na objektívnu (dvojročnú resp. štvorročnú) a subjektívnu (šesťmesačnú) lehotu je zrejmé, že začiatok plynutia subjektívnej lehoty je určený so zreteľom na vedomosť navrhovateľa o skutočnostiach, ktoré sú potrebné pre posúdenie naplnenia resp. nenaplnenia všetkých znakov príslušnej skutkovej podstaty disciplinárneho previnenia. Vedomosť o skutočnosti, že sa JUDr. P. F., 
JUDr. M. L. a JUDr. P. P. dopustili disciplinárneho previnenia, navrhovateľ získal až dňa 
09. mája 2014. Až uvedeným momentom bolo možné posúdiť, či sudcovia naplnili znaky skutkovej podstaty disciplinárneho previnenia, a až momentom, keď sa navrhovateľ oboznámil s uznesením N. sp. zn. 2 Tost 12/2014, mu začala plynúť subjektívna prekluzívna lehota. Nakoľko z ustanovenia § 120 ods. 7 zákona č. 385/2000 Z. z. vyplýva, že návrh na začatie disciplinárneho konania možno podať na disciplinárnom senáte do šiestich mesiacov odo dňa, kedy sa orgán oprávnený podať návrh na začatie disciplinárneho konania dozvedel 
o disciplinárnom previnení je zrejmé, že dňa 24. apríla 2014 nedisponoval navrhovateľ žiadnymi informáciami, ktoré by predpokladali záver, že sa niektorý zo sudcov dopustil disciplinárneho previnenia. Preto začatie plynutia subjektívnej lehoty je jednoznačne ustálené až dňom 09. mája 2014, teda dňom, kedy sa navrhovateľ dozvedel o disciplinárnom previnení. Nie je teda možné spájať vyjadrenie navrhovateľa k rozhodnutiu podať dovolanie voči uzneseniu N. zo dňa 23. apríla 2014, sp. zn. 2 Tost 12/2014 s momentom, kedy sa mal navrhovateľ dozvedieť o možnom disciplinárnom previnení sudcov.“

	Odvolací disciplinárny senát predtým, ako začal plniť svoju preskúmavaciu povinnosť zistil, že odvolanie m. bolo podané včas, v lehote stanovenej § 131 ods. 1 zákona 
č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich (rozhodnutie prvostupňového disciplinárneho senátu mu bolo doručené dňa 04. júna 2015, odvolanie doručil m. v zákonnej lehote do podateľne disciplinárneho senátu dňa 19. júna 2015). Ďalej odvolanie bolo podané oprávnenou osobou 
v súlade s § 131 ods. 2 písm. c/ zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich, obsah odvolania spĺňa náležitosti § 311 ods. 1, ods. 2 Trestného poriadku per analogiam a nedošlo 
k vzdaniu sa práva na podanie odvolania alebo k vzatiu podaného odvolania späť, a preto odvolací disciplinárny senát nepostupoval v zmysle § 316 ods. 1 Trestného poriadku 
per analogiam.

	Dňa 10. júna 2015 bolo prostredníctvom obhajcu doručené disciplinárnemu senátu oznámenie JUDr. L., ktorý v súlade s ustanovením § 150 ods. 2 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich v znení neskorších predpisov v spojitosti s § 9 ods. 3 Trestného poriadku trvá na prejednaní veci.

Dňa 15. júna 2015 a 26. júna 2015 boli prostredníctvom obhajcu doručené disciplinárnemu senátu dve podania JUDr. P. označené ako „oznámenie“ a „odvolanie proti rozhodnutiu disciplinárneho senátu 1 Ds 1/2014“, v ktorých poukazuje na „absenciu relevantného poučenia (§ 9 ods. 3 Trestného poriadku) s poukazom na ustanovenie § 150 ods. 2 zákona č. 385/2000 Z. z. v znení neskorších predpisov“, v samotnom prvostupňovom disciplinárnom rozhodnutí z 5. mája 2015, ktoré inak považuje za zákonné.

	Na ústnom pojednávaní odvolacieho disciplinárneho senátu konanom dňa 
09. októbra 2015 právna zástupkyňa navrhovateľa potvrdila, že v celom rozsahu trvá 
na podanom odvolaní. Prítomní disciplinárne stíhaní sudcovia JUDr. M. L. a JUDr. P. P. potvrdili, že trvajú na svojich písomných podaniach doručených disciplinárnemu senátu, v ktorých sa domáhajú pokračovania v disciplinárnom konaní vo vzťahu k podmienkam uvedeným v ust. § 9 ods. 3 Trestného poriadku.

Následne odvolací disciplinárny senát, pri zistení chýbajúceho poučenia v napadnutom prvostupňovom rozhodnutí, oboznámení sa s podaniami a vyjadreniami zástupkyne navrhovateľa, JUDr. P. a JUDr. L., pri absencii relevantného vyjadrenia JUDr. F., odročil pojednávanie za účelom vykonania konania o navrátení lehoty a súčasne poučenia neprítomného JUDr. F. Ten prostredníctvom obhajcu zaslaným vyjadrením dňa 
16. októbra 2015 potvrdil prijatie doplňujúceho poučenia k rozhodnutiu 1 Ds 1/2014 
z 5. mája 2015 a zároveň vyhlásil, že na prejednaní veci netrvá a o navrátenie lehoty nežiada. Zo spáchania skutku, ktorý sa mu kladie za vinu, sa necíti byť vinný, rozhodnutie prvostupňového senátu považuje za vecne správne a podané odvolanie navrhuje zamietnuť.
	
Odvolací disciplinárny senát na základe podaného odvolania o vyjadrení dotknutých sudcov opätovne preskúmal zákonnosť a odôvodnenosť napadnutého prvostupňového rozhodnutia disciplinárneho senátu a dospel k záveru, že aj po opakovanom vykonaní dokazovania, ktorého rozsah nebolo nutné vzhľadom na podané odvolanie a vyjadrenia dotknutých sudcov rozširovať, či meniť a následne po riadne zistenom a ustálenom skutkovom stave je návrh na začatie disciplinárneho konania zo strany m. podaný oneskorene z dôvodu uplynutia subjektívnej premlčacej lehoty.

	Disciplinárna zodpovednosť sudcov má ústavný základ (porov. čl. 138 ods. 2 písm. b/, čl. 141a ods. 5 písm. g/, čl. 147 ods. 1 alebo aj čl. 148 ods. 1 Ústavy Slovenskej republiky) 
a je verejnoprávnou poistkou nezávislosti súdnej moci. V tomto zmysle a tiež v spojení 
s ust. § 150 ods. 2 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich je nutné interpretovať účel subjektívnej a objektívnej lehoty uvedenej v § 120 ods. 7 zákona č. 385/2000 Z. z. na podanie disciplinárneho návrhu. Disciplinárne konanie má povahu a znaky trestného konania, pričom disciplinárny senát je povinný pri svojom rozhodovaní prihliadať na základné zásady, ktoré 
sa aplikujú v trestných veciach, vrátane počítania lehôt (totožne rozhodnutie 1 Dso 4/2014             z 9. októbra 2015).

Rozhodujúcou skutočnosťou pre stanovenie okamihu začatia plynutia subjektívnej 
a objektívnej lehoty v disciplinárnom súdnictve je vymedzenie skutku navrhovateľom v návrhu na začatie disciplinárneho konania, v ktorom vidí disciplinárne previnenie podľa § 116 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a následná vedomosť navrhovateľa o tomto skutku.
V podanom návrhu na začatie disciplinárneho konania zo dňa 6. novembra 2014 vymedzil navrhovateľ skutok sudcov senátu 1To N. v zásade jednoznačne, teda rozhodnutie o žiadosti obžalovaného Š. S. o prepustenie z väzby na slobodu, doručenej N. dňa 07. februára 2014, v rozpore s ustanovením § 79 ods. 3 Trestného poriadku, tzn. bez meškania.

V rámci vykonaného dokazovania nebola spochybnená skutočnosť, že takto vymedzený skutok, tzn. porušenie povinnosti uloženej ust. § 79 ods. 3 Trestného poriadku všetkými členmi senátu 1To, bol zrejmý navrhovateľovi už dňa 24. apríla 2014. 

Ustanovenie § 120 ods. 7 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich prvá veta: „návrh na začatie disciplinárneho konania možno podať na disciplinárnom senáte do šiestich mesiacov odo dňa, keď sa orgán oprávnený podať návrh dozvedel o disciplinárnom previnení...“ nemožno vykladať tak, že disciplinárne previnenie v čase, kedy sa o ňom navrhovateľ dozvedá existuje a disciplinárny senát má neskôr len akúsi osvedčovaciu úlohu. 
Čo možno považovať za disciplinárne previnenie upravuje § 116 zákona č. 385/2000 Z. z.                   o sudcoch a prísediacich a disciplinárnu zodpovednosť sudcu za disciplinárne previnenie zisťuje podľa § 119 ods. 1 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich len disciplinárny senát. Znamená to, že len disciplinárny senát môže rozhodovať a rozhodnúť o disciplinárnej zodpovednosti sudcu za disciplinárne previnenie. Orgány oprávnené podať návrh na začatie disciplinárneho konania uvedené v § 120 ods. 2 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich a následne ani žiadne iné súdne orgány (ani iný senát N.) preto nerozhodujú o disciplinárnej zodpovednosti sudcu za disciplinárne previnenie.

Orgány oprávnené podať návrh na začatie disciplinárneho konania rozhodujú len                   o podaní návrhu na začatie disciplinárneho konania proti sudcovi alebo sudcom, ak vzhľadom na nimi zistený skutkový stav existuje dôvodné podozrenie, že sa dopustili disciplinárneho previnenia, teda dôvodné podozrenie, že konkrétnym (pre nich významným) konaním sudcov alebo ich opomenutím boli naplnené znaky skutkovej podstaty disciplinárneho previnenia (analogicky pozri rozhodnutie 1 Dso 4/2014 z 9. októbra 2015).

Začiatok subjektívnej lehoty, resp. slovné spojenie „odo dňa, keď sa orgán oprávnený podať návrh dozvedel o disciplinárnom previnení", odvolací disciplinárny senát vykladá tak, 
že znamená deň, keď oprávnený orgán disponuje takým rozsahom informácií, na základe ktorých možno dôvodne predpokladať naplnenie znakov skutkovej podstaty ním určeného disciplinárneho previnenia a určiť tiež osobu, alebo osoby, ktoré sa ho mali dopustiť. 
Pre začatie plynutia subjektívnej premlčacej lehoty je rozhodujúci deň, keď oprávnený orgán disponuje informáciami takej kvality, z ktorej je aspoň v základných rysoch zrejmé, v čom konkrétne porušenie zákona spočíva a kým, bez ohľadu na subjekt, ktorý oprávnenému orgánu informácie poskytol. Nie je tiež rozhodujúce, či tieto informácie už boli analyzované 
a posúdené so záverom, že existuje dôvodné podozrenie zo spáchania disciplinárneho previnenia a kým, ale postačuje možnosť oprávneného orgánu tak urobiť (rozhodnutie                           1 Dso 4/2014 z 9. októbra 2015 a tam citovaná ďalšia judikatúra).

Odvolací disciplinárny senát si je vedomý, že v tzv. „živých veciach“ môže byť zisťovanie informácií smerujúcich k dostatočným vedomostiam o naplnení znakov jednotlivých skutkových podstát disciplinárnych previnení náročnejšie, a tiež zložitejšie 
vo veciach, v ktorých rozhoduje po sebe niekoľko sudcov či senátov toho istého alebo rozličných súdov a navrhovateľ ani nie je účastníkom takéhoto konania. Rozhodovanie týchto ďalších subjektov o tej istej veci však v zásade nie je spôsobilé ovplyvniť (založiť alebo vyvrátiť) disciplinárne previnenie iných sudcov alebo členov senátu, teda „čakanie“ orgánov oprávnených na podanie disciplinárneho návrhu na takéto rozhodnutia predstavuje riziko, ktoré znášajú sami a kategoricky ho nemožno „presunúť“ na disciplinárne stíhaných sudcov (analogicky rozhodnutie 1 Dso 4/2014 z 9. októbra 2015, kde navrhovateľ disciplinárneho konania bol naviac riadnym účastníkom v spornom civilnom konaní). Oprávnených navrhovateľov na začatie disciplinárneho konania môžu takéto rozhodnutia „utvrdiť“ v podanom disciplinárnom návrhu a najmä existencii skutku, prípadne naznačiť jeho možnú kvalifikáciu ako disciplinárne previnenie, avšak týmto rozhodnutím nemôže byť disciplinárny senát, a ani navrhovateľ viazaný.

Z vyššie uvádzaných dôvodov sa preto nemožno stotožniť s podstatným tvrdením odvolateľa, podľa ktorého začiatok plynutia subjektívnej lehoty na podanie disciplinárneho návrhu nastal u neho až doručením uznesenia N., sp. zn. 2 Tost 12/2014 dňa 09.mája 2014. Taktiež nemožno pripustiť, že navrhovateľ mal možnosť sa o skutku dozvedieť jedine z tohto uvádzaného uznesenia, teda že „pred momentom doručenia rozhodnutia N. o prepustení z väzby nebolo možné zistiť subjekt, objekt, ani subjektívnu alebo objektívnu stránku prípadného disciplinárneho previnenia, teda nebolo možné vymedziť žiadnu z náležitostí kvalifikovaného návrhu na začatie disciplinárneho konania tak, ako tieto náležitosti kogentne stanovuje § 120 ods. 8 zák. č. 385/2000 Z. z.“ (citované podľa odvolania).

Naopak odvolací disciplinárny senát má za dostatočne preukázanú skutočnosť, 
že sa navrhovateľ o základných atribútoch ním uvádzaného skutku dozvedel z médií 
už 24. apríla 2014 tak, ako to uviedol prvostupňový disciplinárny senát vo svojom rozhodnutí, 
a táto vedomosť postačovala na to, aby začala plynúť navrhovateľovi subjektívna lehota v zmysle § 120 ods. 7 zákona č. 385/2000 Z. z. na podanie disciplinárneho návrhu. Naviac, z týchto správ tiež vyplynulo, že navrhovateľ začal „vec podrobne preverovať a zvažovať ďalší postup“, teda bez pochybností už aktívne získaval ďalšie informácie pre jeho konečné rozhodnutie o uskutočnení svojej zákonnej právomoci podať disciplinárny návrh. Považovať 
za rozhodujúci okamih pre začatie plynutia lehoty odvolateľom uvádzaný stav „dôvodného podozrenia“, ako celkom iste subjektívny stav u každého navrhovateľa osobitne, je podľa názoru odvolacieho disciplinárneho senátu za možnou hranicou výkladu ustanovenia § 120 
ods. 7 zákona č. 385/2000 Z. z. najmä z dôvodu nenaplnenia zásady právnej istoty a účelu tejto právnej normy.

Odvolací disciplinárny senát pripomína, že stanovenie subjektívnej lehoty sleduje primárny účel disciplinárneho konania, ktorým je zabezpečenie krajnej a poslednej možnosti nápravy takého výkonu súdnictva konkrétnym sudcom, ktoré je v rozpore s jeho 
základnými ústavnými zásadami (nezávislosť, nestrannosť, spravodlivosť, plynulosť a pod.), 
a to bez zbytočného odkladu od momentu vedomosti o základných skutkových faktoch. Práve v tých trestných veciach, v ktorých eventuálny nezákonný výkon súdnictva konkrétnym sudcom môže spôsobiť vážne následky, musí byť konanie navrhovateľov, v snahe odstránenia protiprávneho stavu alebo jeho hrozby, skôr okamžitý, než „na hranici“ uplynutia subjektívnej premlčacej lehoty stanovenej zákonom. 
 
	Prvostupňový disciplinárny senát postupoval správne, ak z úradnej povinnosti preskúmal jednu zo základných podmienok disciplinárnej zodpovednosti sudcu stanovenú zákonom, a to začiatok plynutia lehoty pre podanie návrhu na začatie disciplinárneho konania a následne prijal zodpovedajúci záver o zániku zodpovednosti sudcov za disciplinárne previnenie jej uplynutím. Okamihom počiatku plynutia 6-mesačnej lehoty, resp. slovné spojenie „odo dňa, keď sa orgán oprávnený podať návrh dozvedel o disciplinárnom previnení" je tak treba rozumieť už samotnú vedomosť o skutkových okolnostiach, ktoré umožnia predbežné právne zhodnotenie, a to bez toho, aby išlo o informáciu zvlášť kvalifikovanú. 

	Pre úplnosť je potrebné dodať, že 6-mesačná subjektívna lehota na podanie návrhu začína navrhovateľovi plynúť od momentu získania vedomosti o skutku a nie od ustálenia jeho právnej kvalifikácie. Šesťmesačná subjektívna lehota je dostatočne dlhou lehotou (takmer 
pre všetky oprávnené osoby, naviac disponujúcim pomocným personálnym a odborným aparátom), v rámci ktorej musí oprávnený orgán vyhodnotiť dostupné informácie, a ak dospeje k záveru, že existuje dôvodné podozrenie zo spáchania disciplinárneho previnenia proti konkrétnej osobe, vyhotoviť návrh na začatie disciplinárneho konania a doručiť 
ho disciplinárnemu senátu. Úvaha navrhovateľa o tom, že vedomosť o disciplinárnom previnení nadobudol až doručením odôvodnenia uznesenia sp. zn. 2 Tost 12/2014 zo dňa 23. apríla 2014 (teda dňa 09. mája 2014) by tiež znamenala, že plynutie zákonnej subjektívnej lehoty k podaniu návrhu by sa začiatok plynutia uvedenej lehoty stal nutne vecou náhody.

	Z vyššie uvedených dôvodov možno súhlasiť so záverom prvostupňového disciplinárneho senátu, ktorý konštatoval, že m. sa o prepustení obžalovaného Š. S. z väzby 
na slobodu, a teda aj o základných atribútoch skutku, ktorý je predmetom disciplinárneho návrhu, na základe jeho známych medializovaných vyjadrení preukázateľne dozvedel dňa 
24. apríla 2014. V zmysle zákonných ustanovení § 63 ods. 1 a násl. Trestného poriadku 
(per analogiam) upravujúcich počítanie lehôt, subjektívna lehota na podanie návrhu na začatie disciplinárneho konania začala plynúť nasledujúci deň, t. j. dňa 25. apríla 2014 a uplynula 
v piatok, dňa 24. októbra 2014. Prvostupňový disciplinárny senát preto postupoval správne, keď disciplinárne konanie, ktoré začalo na návrh podaný dňa 06. novembra 2014, podľa § 124 
písm. a/ zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich, zastavil.

		Vzhľadom na oznámenie disciplinárne stíhaných sudcov JUDr. M. L. 
zo dňa 08. júna 2015, ktoré bolo doručené disciplinárnemu senátu dňa 10. júna 2015 
a JUDr. P. P. zo dňa 11. júna 2015, ktoré bolo doručené disciplinárnemu senátu dňa 
15. júna 2015, a v ktorom trvajú na prejednaní veci, odvolací disciplinárny senát v súlade 
s ust. § 150 ods. 2 zákona č. 385/2000 Z. z. o sudcoch a prísediacich v spojitosti s § 9 ods. 3 zákona č. 301/2005  Z. z. Trestný poriadok vec vrátil prvostupňovému disciplinárnemu senátu na rozhodnutie o vine JUDr. M. L. a JUDr. P. P.

		To boli dôvody, pre ktoré rozhodol odvolací disciplinárny senát tak, ako je uvedené 
vo výrokovej časti tohto uznesenia.

P o u č e n i e : 	Proti tomuto rozhodnutiu nie je prípustný riadny opravný prostriedok.

V Bratislave 10. decembra 2015

JUDr. František  Š e v č o v i č ,  v. r.
predseda Odvolacieho disciplinárneho senátu

Vypracoval: doc. JUDr. PhDr. Miroslav Slašťan, PhD.
Za správnosť vyhotovenia: Dagmar Malinková